MOČIUTE, GUTEN TAG!
VOKIEČIŲ PERSIKĖLĖLIS
- Kaip Jums sekasi, Erna? - Gerai!
Gerai?
Sveiki!
Gerai. Mes juk jau pažįstamos. Tu buvai tokia maža.
Aš buvau tokia maža, taip?
Tu labiau panaši į Elę.
- Aš? - Taip.
O tu labiau į tėtį. Nežinau...
- Kas čia? - Filmas. O čia – fotografija.
Ella Fink!
Čia Mėta Fink, o čia Ella Fink.
- O čia?... - Čia gi Erna!
Čia aš!
Erna?
Vysla buvo užšalus, tai mes važiavom per ledą.
Mes į Vokietiją, į Vakarų Prūsiją, t.y. Lenkiją.
- Tuo metu dar Vokietija, ar ne? - Taip.
Brolis dar turėjo arklių ir vežimą. Tai trys šeimos viename vežime.
- Ir taip aštuonias savaites! - Du mėnesius.
Kartais kur nors tvartuose miegodavom. Aštuonias savaites rūbų nekeitėm.
Ar Jūs atsimenat, kokie žmonės…?
Kokia buvo ta šeima, ar atsimenat?
Nežinau. Viskas per seniai buvo, ar ne?
Ar galėtumėm pasiimti į Lietuvą ir vėliau atsiųsti atgal?
Galima. Ir apskritai...
Aš juk sena
ir aš pažįstu savo gimines.
Pasiimkite.
Stop.
- Taip? - Gerai!
Irgi senas.
Mojuoju!
Mėnulis. Dabar pilnatis.
Pažiūrėkit!
Ooo, žiema... greit bus žiema.
- Žąsys. - Laukinės žąsys.
Sveiki! Mes galvojame sustoti užkąsti. Jei rasim vietą, kur sustoti, tai mes...
būsime už kokių dviejų valandų.
- Sveiki! - Malonu jus matyti!
- Labas! - Labas!
Gal galite pažiūrėti į mane?
Koks juokingas aparatas.
- Čia jūs? - Čia aš.
- Jūs... kuriais metais gimėte? - Keturiasdešimt pirmais.
Tai jums čia - treji.
1941 m. jie suvarė mus į stovyklas ir visi ten privalėjo dirbti.
Pamenu, mama dirbo, kur gamino sūrį...
o vėliau kirpo plaukus. Ir daug moterų buvo išsiųsta į fabrikus gaminti ginklų.
- O, Dieve! - Labai daug.
Nebuvo jokio privatumo.
Kai prisimenu, galvoju, kaip mūsų tėvai tai pakėlė?
Čia turbūt teta Ella! Nes teta Ella dirbo vaikų darželyje.
Aš irgi ten ėjau.
Kai jį grįždavo namo į stovyklą, visada man parnešdavo obuolį.
Ar ji buvo iš tų žmonių, kurie savo problemas sprendžia vieni?
Arba niekada nerodydavo, jog turi problemų?
- Galbūt. - Tikrai?
Arba negali pasakyti, kad sunku,
todėl visada viskas puiku, viskas gerai. Ar taip?
Toks yra įprastas žmonių elgesys.
Nežinau, kada mes atsiskyrėme nuo šeimos.
Mes neplaukėme tuo pačiu laivu su močiute ir kitais šeimos nariais.
Aš atsimenu, kad buvau viena su mama.
O kovo 18-oji?...
Kai vyko karas ir atėjo rusai, buvo padaryta daug žalos.
Žinote, Berlynas buvo beveik subombarduotas.
Ir moterys bijojo rusų kareivių.
Karo pabaigoje buvo daug prievartavimų.
Po karo buvo sakoma, kad Vokietiją apėmė dvi epidemijos.
- Epidemijos? - Taip. Viena buvo Kolorado vabalai,
o kita – pabėgėliai.
Pabėgėliai iš Rytų Prūsijos, ar kitur iš Rytų.
Iš bet kur.
Žinot, aš niekada neįsivaizdavau, kad žodis „pabėgėlis“...
Žodžio „pabėgėlis“ niekada nesiejau su šeima.
Pamenu, kartą tetos Emos paklausiau apie jos tėvą vaikystėje.
Ji atsakė, kad tada jie gyveno gerai.
Nežinau, kas viską taip pakeitė.
Sakė, kad jis labai sirgo.
Kad palikdamas mano močiutę jis sakė:
„Nieko negaliu dirbti ir aš tau tik našta.“
Tai jis labai sirgo ir negalėjo su tuo susitaikyti?
Manau, kad nusižudoma
iš nevilties, kai jauti, kad gyvenimas nebe tavo rankose.
Ar dėl ko nors, kas atrodo neteisinga, netikra.
Viskas, ką gyvenime padarei, gali susidėti į viena.
MIRTIS FAŠIZMUI